Under 1942 började nazisterna finkamma Europas länder-
- i jakten på Den Slutliga Lösningen - utrotningen av judarna.
Judar hämtades ända från de brittiska Kanalöarna.
Ni och er familj beordras härmed att evakuera.
Vi såg henne aldrig mer och hörde inget om henne på 50 år.
När vi hörde att hon dött iAuschwitz blev vi upprörda och bestörta.
Men som nazisterna iAuschwitz och andra läger skulle få erfara-
- så var det en sak att inleda massmord i episk skala-
- men en helt annan sak att genomföra det.
Hur de löste detta mordiska problem säger oss mycket om deras mentalitet.
1942 skapade dessa nazister, genom ett fasansfullt experimenterande-
- något historien aldrig skådat.
Dödsfabriker med kapacitet att mörda miljontals.
AUSCHWITZ Nazisterna och Den Slutliga Lösningen
Dödens fabriker
De första västeuropeiska judarna som kom tillAuschwitz var från Frankrike.
För tyska soldater var Frankrike lugnt-
- mycket lättare än att slåss i öst mot Röda Armén.
De tyskar som var här ansåg sig ha haft tur.
Men det var relativt få tyska soldater i Frankrike.
Tyskarna hade delat landet i en ockuperad och en ickeockuperad zon-
- men lät i hög grad fransmännen regera båda zonerna-
- så att få ut judarna kunde bara ske i samråd med de franska myndigheterna.
Den 2:a juli 1942 möttes SS och höga företrädare för den franska polisen-
- och diskuterade deportationer.
Enligt protokollet föreslog fransmännen ett begränsat samarbete med nazisterna.
I det ickeockuperade Frankrike skulle vi kunna samla in utländska judar-
- men i den ockuperade delen vore det genant för polisen att samla in judar.
Om den franska regeringen vägrar blir Führern inte glad.
Fransmännen visste att samarbetade de inte, skulle de väcka tyskarnas vrede-
- men de ville inte lämna ut franska judar. Så detta blev lösningen.
Får jag komma med ett förslag?
Vi arresterar så många judar ni vill, även i det ockuperade Frankrike-
- men bara utländska judar.
Bra. Det är ett första steg.
De franska myndigheterna beslutade att lämna ut utländska judar-
- och gjorde en första insamling tidigt på morgonen den 16:e juli 1942.
I Paris 20:e distrikt-
- tog sig fransk polis in till familjen Mullerfrån Polen.
- Öppna! - Polis!
På morgonen väcktes vi av att det knackade-
- och jag såg mamma på knä-
- med sina armar runt två polismäns ben.
Hon bad dem att låta oss vara.
Hon bad dem. Hon skrek och grät.
Jag såg polismännen-
- som föste undan henne och sa-
"Skynda på. Slösa inte med vår tid."
Den morgonen förde fransk polis bort Annette Muller-
- och hennes yngste bror och deras mamma.
Vi var lite rädda för det var så tidigt.
De sa till oss att ta med oss mat för tre dagar. Jag tror de sa tre dagar.
Men det oroade mig inte.
Inte för att jag litade på mitt lands polis-
- utan merför att jag litade helt på mamma.
De togstill ett läger liknande detta, fyllt med utlänningar-
- av vilka många flytt till Frankrike från nazisternas förföljelser.
Jag var inte så orolig. Jag tänkte på skolstarten.
Jag undrade vad som pågick, men trodde inte jag skulle missa skolan.
Det var det jag tänkte mest på.
Till de första deportationerna efterfrågade nazisterna vuxna judar-
- som sedan skulle arbeta ihjäl sig.
Så Adolf Eichmann från SS, som organiserade deportationerna-
- gav först inte tillstånd att skicka barnen österut med sina föräldrar.
Så i början av augusti 1942, i lägret Beaune-la-Rolande-
- särade fransk polis på familjerna.
Polisen slog tillbaka kvinnorna medan vi barn höll fast i deras kläder.
De sprutade vatten på oss-
- och där var en del väldigt små barn. Jag minns att folk grät.
Sedan, när bilen med maskingeväret kom-
- blev det tyst, fruktansvärt tyst.
Min mamma stod i främsta ledet av kvinnor-
- och signalerade till oss med ögonen. Michel grät.
Vi såg på henne. Det är det sista jag minns av mamma-
- för sedan fördes kvinnorna bort och vi barn lämnades ensamma.
Under de följande veckorna fördes barnen hit-
- till Drancy, en förort till Paris.
Detta temporära koncentrationsläger låg i några billiga hyreshuslängor.
Den äldsta av de nyanlända barnen var 14 år-
- och den yngsta 2.
Några av de vuxna som satt i Drancy gjorde vad de kunde för barnen.
Barnen var omgivna av små insekter-
- och de såg väldigt sorgsna ut.
De var mycket, mycket smutsiga-
- och alla hade dysenteri.
Vi försökte göra en lista med deras namn-
- men de flesta visste inte sina efternamn-
- så de sa bara saker som: "Jag är Pierres lillebror."
De satte oss i rum där vi fick sova på cementgolvet.
Vi måste akta oss för att halka i trappan-
- för det var så mycket avföring där.
Det var som att ha hamnat i en mardröm.
Efter en kort tid i Drancy kunde man, med tillstånd från Berlin-
- samla ihop barnen för resan österut.
Vi ljög för dem.
Vi sa till dem att de skulle få träffa sina föräldrar igen.
Men de trodde inte på oss.
Underligt nog så anade de vad som skulle hända.
Många av dem sa till mig och mina vänner: "Adoptera mig"
De ville stanna i lägret.
Det var hemskt där, men de ville stanna.
Morgonen innan de åkte klädde vi dem så gott vi kunde.
De flesta av dem kunde inte ens bära sina små väskor.
Jag tror det är det värsta som kan hända-
- och jag tänker förstås fortfarande på det.
Michel och Annette Muller klarade sig.
Deras pappa lyckades muta franska tjänstemän.
Deras mamma togs ifrån dem och dödades i Auschwitz.
Michel anser att inte bara tyskarna bar skulden.
De arresterade människor bara för att de var judar.
Att fransmän skulle göra så är ännu efter 60 år obegripligt för mig.
I augusti 1942-
- sattes omkring 4.100 barn på tågen och skickades österut i godsvagnar-
- tillsammans med vuxna från Drancy, totala främlingar.
Deras resa varade i två dagar och nättertills de anlände hit-
- till Auschwitz.
Av de som kom hit finns det få som kunnat vittna om vad som hände här-
- och ännu färre av de som var med i SS.
Men en kort tid senare började Oskar Gröning tjänstgöra vidAuschwitz.
Ganska snart blev jag kommenderad-
- att leda insamlandet av bagage från en anländande transport.
När det var över, såg det ut som efter ett tivoli.
Det låg massor av skräp kvar.
Och bland skräpet låg det sjuka människor. De som inte kunde gå.
Och hur dessa människor behandlades chockade mig.
Ett barn som låg där helt naket-
- drogs iväg i benen och slängdes in i en lastbil som körde iväg.
Och när barnet skrek som en sjuk kyckling-
- slog de det mot kanten av flaket, så det blev tyst.
De franska barnen kördes några km från tågstationen tillAuschwitz-Birkenau-
- och till ett av de små husen i ett avlägset hörn av lägret.
Här hade nazisterna byggt gaskamrar.
Barnen låstes in i ett rum-
- och kristaller av insektsgiftet Zyklon B slängdes in genom en lucka.
Över 4.000 barn kördes från Frankrike tillAuschwitz utan sina föräldrar.
Varenda ett av dem dog.
Och på hösten 1942-
- ansåg Oskar Gröning att detta fruktansvärda brott var rättfärdigt.
Vi var övertygade om-
- att vi blivit förrådda av hela världen-
- och att det fanns en stor konspiration av judar mot oss.
Men när det gäller barnen-
- måste ni väl ha insett att de inte gjort er något.
Barnen, de är inte fienden för ögonblicket.
Fienden är blodet i barnen.
Fienden är att växa upp och bli en jude som kunde vara farlig-
- och därför gällde det barnen också.
Även om Oskar Gröning då trodde på att det fanns en judisk konspiration-
- så tog han inte direkt del i dödandet-
- och han ville inte stanna i Auschwitz. Dokument bekräftar-
- att han ansökte om att flyttas till fronten, vilket avslogs.
Han fortsatte tjänstgöra i huvudlägret tre km sydöst om Auschwitz-Birkenau.
Hans uppgift var att räkna pengar-
- som stulits från judarna och skicka pengarna till Berlin.
Även om skälet för Den Slutliga Lösningen var ideologiskt-
- var nazisterna medvetna om att de kunde tjäna pengar på sitt brott.
Under 1942 sändes runt 200.000 judar till Auschwitz från hela Europa.
Från Frankrike, Holland, Belgien, Jugoslavien-
- Polen, Tjecko-Slovakien, Österrike och Tyskland.
Omkring 70% av dem mördades genast vid ankomsten.
Nazisterna hade sagt åt dem-
- att lämna sina pengar och tillhörigheterför förvaring.
I mitt arbete med att administera dessa utländska pengar-
- stötte jag i princip på alla valutor i hela världen.
Tro det eller ej, jag såg allt från italienska lira till spanska pesetas-
- ungerska och mexikanska valutor och dollar och engelska pund.
Att Gröning stötte på engelska pund-
- berodde kanske på det som hände på Kanalöarna.
130 mil från Auschwitz geografiskt-
- men, enligt varje annan måttstock, ljusår därifrån.
Kanalöarna var kända som ett gästvänligt resmål.
Familjen Potts från Kent reste till Kanalöarna 1939.
Med sig hade de sin barnflicka, Therese Steiner-
- som flytt till England från jude- förföljelser i sitt hemland Österrike.
Vi älskade henne. Hon var med oss hela tiden.
Särskilt där på Kanalöarna. Det var som att ha två mammor.
Våren 1940, närfamiljen Potts åkte tillbaka till England-
- lät ömyndigheterna inte Therese åka med.
Som österrikare klassade de henne som en fiende.
Min mor bönade och bad, men de förde bort henne och vi såg henne aldrig mer.
Det var en del antisemiter där.
En man sa faktiskt till min mamma-
"Vad väntar du dig när du reser med judar i släptåg?"
Hon berättade det för mig. Det är ganska vidrigt.
Så Therese satt fast på Kanalöarna närtyskarna invaderade sommaren 1940.
Tysk propaganda skildrade samarbetsviljan hos många öbor-
- däribland de kända brittiska poliserna.
På tyskarnas order registrerade polisen på Guernsey öns judar.
På Guernsey registrerades fyra judar och på grannön Jersey 12.
En av judarna som registrerades på Guernsey 1940 var Therese Steiner.
Liksom med de andra, märktes hennes kort med ett rött J.
18 månader senare, i april 1942-
- blev tre utländska judar-Auguste Spitz, Marianne Grünfeld och Therese-
- kallade till Guernseys polisstation.
Therese träffade inspektör Ernest Plevin.
Du skall infinna dig den 21:a april 1942-
- kl 19 vid Weighbridge vid St Peters hamn.
Du skall ha med dig denna order samt papper som styrker din identitet.
Ta med dig varma kläder och proviant-
- men inte mer bagage än du kan bära.
Jag ser ännu bilden för mitt inre. Jag gick med henne till White Rock.
Vi vartvå som gick med henne. Vi tog hennes väska på cykeln.
Vi ledde cykeln. Och... eh...
Vi stod där och sa adjö och såg henne gå genom den där grinden-
- och vinkade, och det var allt.
Det var mystiskt. Vart gick hon?
Man hoppades att hon skulle komma tillbaka, men det gjorde hon inte.
Detta liknade inget vi varit med om, eller hur?
Sådana saker hände inte i England.
Myndigheterna på Guernsey och i Frankrike visste inte-
- att de utlämnade judarna skulle mördas-
- men de visste alltför väl hur mycket nazisterna hatade judar.
Efter några veckor i Frankrike arresterades de tre kvinnorna-
- till deporteringarna i juli 1942-
- och fördestillAuschwitz.
Alla tre dog där.
Samma månad som de tre sändes från Guernsey till Auschwitz-
- besökte Heinrich Himmler, en av huvudmännen bakom massmorden, lägret.
Vid det laget fanns det runt 30.000 fångar i Auschwitz-
- mest judar och polska politiska fångar.
Himmler inspekterade den stora utbyggnaden av lägret.
Huvudlägret, utbyggnaden vid Birkenau-
- och fabriken för syntetiskt gummi vid närliggande Monowitz.
Han bevittnade även mordet på judar i en av gaskamrarna iAuschwitz-
- vilket dock inte finns med bland de foton som togs under hans besök.
Himmler var så nöjd med vad han fått se att han genast befordrade lägerchefen.
Rudolf Höss, som förde befäl över denna fasa, blev överstelöjtnant i SS.
Min överstelöjtnant.
Höss hade ordnat ett bekvämt livför sig och sin familj.
De bodde alla i ett hus i utkanten av lägret.
Men förfångarna på andra sidan stängslet, i huvudlägret-
- var livet en kamp mot svält, sjukdomar och våld-
- en kamp Kazimierz Piechowski utkämpade dagligen.
Jag var mycket frisk och stark-
- vilket hjälpte mig i lägret, för även om man var ung-
- så var man chanslös ifall man var "mammas pojke".
Man vartvungen att vara tuff och viljestark-
- och säga till sig själv: "Jag ska överleva."
För att överleva genomförde Kazimierz Piechowski sommaren 1942-
- en av de djärvaste flykterna iAuschwitz historia.
Lördagen den 20:e juni gick han och tre andra polska fångar ut ur lägret-
- mot sin arbetsplats några hundra meter bort.
De tog sig osedda in i ett förråd med uniformer, vapen och ammunition.
Snabbt klädde de ut sig till SS-män.
Vapnen skulle de inte ha för att skjuta tyskar-
- eftersom andra fångar i så fall skulle drabbats av en fruktansvärd hämnd.
Planen var att om de blev stoppade av vaktposten-
- skulle de skjuta sig själva.
Tack vare att en av dem även arbetade i SS garage, lyckades de också ta en bil.
De tog en enorm risk, med sina liv som insats.
Frågan var om de skulle släppa igenom oss utan något pass-
- utan dokument, utan någonting.
Men vi trodde att de skulle det.
Vi har 80 meter kvar-
- men Genek har redan växlat nertill tvåan-
- eftersom bommen är nere.
50 meter kvar. Bommen ärfortfarande nere.
Till slut har vi bara 15 meter kvartill bommen.
Jag tänkte bara:
"Nu måste vi skjuta oss, som vi kom överens om."
Då stötte Józek till mig i ryggen och viskade i mitt öra-
"Kazik, gör något!"
Då insåg jag plötsligt att de räknade med mig.
Jävla klåpare - Öppna! Hur länge ska vi vänta här?
Man kan kalla det eufori.
Vi var alla lättade.
Vi var unga, fria, beväpnade.
Vi insåg att det inte vore lätt att få oss tillbaka till helvetet Auschwitz.
Några veckor senare fick Höss och andra lägerchefer ett brev-
- om Koncentrationslägerinspektionens stora missnöje.
Säkerheten måste höjas, särskilt med tanke på vad som komma skulle.
För på sommaren 1942-
- gav Himmler en hemlig order av stor betydelse för polska judar-
- av vilka många satt instängda här i Warszawa-gettot.
Den 19:e juli slog Himmlerfast att alla polska judar-
- i området nazisterna kallade Generalprovinsen-
- skulle "förflyttas", vilket betydde mördas, före slutet på år 1942.
Detta var runt två miljoner människor, varav hundratusentals i Warszawa.
Himmler använde inte Auschwitz för att mörda så många så fort-
- utan nyare ställen som, olikt Auschwitz, var renodlade dödsfabriker.
Den som skulle visa sig dödligast av dem fanns här-
9 mil nordost om Warszawa.
Runt 900.000 människor dödades i Treblinka.
Endast i Auschwitz mördades fler människor av nazisterna.
Allt som återstår är en glänta i skogen.
Nazisterna förstörde stället innan kriget var över.
Men tack vare ögonvittnen kan man rekonstruera lägret.
Det var mycket olikt Auschwitz-Birkenau.
Treblinka var jämförelsevis litet.
400 x 600 meter.
Treblinka var litet eftersom det bara hade ett enda syfte - mord.
99% av judarna var döda två timmar efter att de anlänt-
- förgiftade i Treblinkas gaskammare.
Det jag såg kommer jag minnas så länge jag lever.
De små barnen, människorna, vad hade de gjort mot någon?
Vad hade de gjort?
Det var fasansfullt.
Under lägrets första veckor rådde totalt kaos.
Gaskamrarna fungerade inte, anländande tåg fick vänta flera dagar-
- och hundratals kroppar låg helt öppet.
De ruttnande människoliken spred en sådan stank.
Det var fruktansvärt. Man kunde inte gå ut.
Man kunde varken öppna fönstret eller gå ut.
Situationen i Treblinka var ohållbar-
- varför höga SS-officerer åkte till lägret i augusti 1942.
Vi vet vilka de var och vad de sa-
- eftersom sergeanten Josef Oberhauser sedan vittnade om allt.
Officerarna var Christian Wirth, som var dödslägerinspektör-
- och hans chef, generalmajor Odilo Globocnik.
För Treblinkas kommendant, dr Irmfried Eberl-
- var besöket en dålig nyhet.
Nazisternas massmördarprogram hade varit dåligt förberett.
De tänkte att de skulle kunna lösa alla problem efterhand.
Dr Eberl var ett problem.
Löjtnant, ni är befriad från ertjänst.
Tills er ersättare anländer ska jag personligen reda ut den här röran.
Om ni inte vore österrikare som jag, skulle jag arrestera er-
- och ställa er inför SS och polisrätt.
Generalmajor Globocnik såg inget brott i att Eberl begått massmord-
- utan i att det inte skett effektivt och diskret.
I Auschwitz ställdes Höss inför samma problem som dr Eberl haft-
- att göra sig av med tusentals lik.
Först lät han begrava dem på det härfältet-
- men de ruttnade i sommarvärmen-
- så judiska fångar beordrades att gräva upp dem igen.
Vi vartvungna att gräva upp liken och bränna dem.
En stor brasa tändes här med trä och bensin, och vi slängde dem i elden.
Vi var alltid två som slängde kropparna-
- en höll i benen och en i armarna.
Stanken var fruktansvärd.
Liken var inte bara blodiga utan ruttna också.
Vi fick trasor att sätta över ansiktet.
SS-männen drack vodka och konjak ur sina flaskor hela tiden.
De stod inte heller ut. Det var fruktansvärt.
Det varfruktansvärt. Man glömmer det aldrig. Det borde inte ha hänt.
Jag har kommit hit nu för att historien inte ska glömma vad som hände här.
Att människor dödades här.
Att de brändes och dödades här.
De dödades värre än djur. Värre.
För att Auschwitz skulle bli en mer effektiv dödsfabrik-
- sökte Höss råd från en SS-expert på likhantering.
I september 1942 for Höss till en avlägsen del av Polen, vid byn Chelmno.
Syftet med resan och vad som sades framgår av Höss memoarer-
- och andra vittnesmål.
Höss ville träffa SS-översten Paul Blobel-
- och se dennes nya kremeringsanordningar.
Först försökte vi göra oss av med kropparna med brandbomber-
- men det fungerade inte så bra och det började brinna runt omkring.
Men den här konstruktionen fungerar mycket bra-
- om man varvar lager av kroppar och träpinnar på gallren.
Och så bensin för att hålla elden igång.
Med sin vilja att lösa massmördandets praktiska problem strävade nazisterna-
- efter att uppfylla Himmlers dröm och mörda miljontals polska judar 1942.
Efter Himmlers order samlades judar ihop i hundratals städer och byar.
Men deportationerna i Polen gick inte alltid som nazisterna ville.
Sommaren 1942 hörde judarna i Przemysl ett rykte-
- om att de snart skulle deporteras.
Gettot hade spärrats av den 15:e juli.
Nu, bara två veckor senare, ville SS köra judarna till deras död.
Vid arméhögkvarteret i Przemysl hörde löjtnanten Albert Battel nyheten.
Före kriget hade Battel, som var advokat, åtalats av partiet-
- för att ha betett sig välvilligt mot judar.
Nu var han rasande över SS planerade operation mot judarna i Przemysl.
Den 26:e juli samlade Battel ihop lastbilar-
- och körde till gettot för att hämta de judar som arbetade för armén.
Hans chefer i armén stöttade hans motstånd mot deportationerna.
De ville inte förlora sin judiska arbetskraft.
Battel skällde på vakterna.
Han hotade att skicka efter en pluton soldaterför att ta sig in i gettot.
Det var uppenbart för vakterna att Battel inte tänkte ge sig.
Det var modigt av honom.
Att köra ut judarna ur gettot med lastbilar.
Det var inte något en vanlig tysk skulle gjort.
Alla tyckte att det var hjältemodigt.
Han var... en mycket fin människa.
Han var advokat, förstår du.
Men det finns bra advokater och dåliga advokater.
Battel gav också judar skydd i arméhögkvarterets källare.
Kort efter detta avsattes han från sin post.
En hemlig utredning om incidenten nådde Himmler-
- som beslutade att Battel skulle arresteras efter kriget.
1981, nästan 30 år efter sin död-
- tilldelades Battel titeln "Rättfärdig Icke-Jude"-
- i Yad Vashem här i Israel.
Ett träd till hans ära växer i "De Rättfärdigas Trädgård" i Yad Vashem-
- påminnande om att somliga tyskar vägrade delta i Den Slutliga Lösningen.
Men för varje löjtnant Battel fanns ett stort antal villiga förövare.
En av de mest entusiastiska jobbade här i Treblinka.
I slutet av år 1942 hade den nye chefen Franz Stangl förändrat lägret.
Nazisterna hade slutligen uppnått perfektion i sin massmordsmetod.
Kaoset från dr Eberls dagar var borta.
Nu styrde Stangl ett dödsläger vars syfte var dolt för nyanlända.
Det växte blommor på marken-
- och folk kunde förstås inte ana var de befann sig.
De målade husen och satte upp skyltar som om det var en järnvägsstation.
Jag minns att en av dem en gång sa...
Jag glömmer aldrig de här orden.
Han sa det på tyska.
"Kom fort, vattnet blir kallt."
Så långt gick de.
Det var makabert, och fruktansvärt att se.
Stangl skapade en enorm gaskammare kamouflerad till duschrum-
- med kapacitet att döda över 3.000 människor åt gången.
Länge visste ingen exakt hur många som dödades 1942 i dödsläger som Treblinka.
Men för några år sedan hittades anteckningarfrån en kabelavlyssning-
- som avslöjar att i Treblinka, Sobibór, Belzec och Majdanek-
- mördades 1.274.166 människor under år 1942.
Anteckningarna innehållerflera skrivfel, men för att nå den summan-
- måste antalet dödade i Treblinka vara 713.555.
Treblinka var då det största dödscentret i nazistriket.
Men inte länge till.
Ett hårt arbete pågick för att förändra det nya krematoriet-
- som skulle byggas iAuschwitz-Birkenau.
Ritningarna gjordes om underflera månader.
Källaren, som varit tänkt som ett bårhus, gjordes om.
En ramp avsedd att forsla ner kroppar till källaren togs bort från ritningen.
Sedan lades en ny trappa till vid sidan av huset. Ett märkligt tillägg-
- eftersom källaren från början var tänkt att hysa döda, inte levande.
Sedan gjordes dörrarna till ett av de största rummen om.
Först öppnades de utåt-
- sedan blev det bara en dörr-
- förstärkt och lufttät och med ett kikhål.
Detta källarlikrum skulle nu bli en gaskammare.
Auschwitz var ett av de sista lägren med dödsfabriker med hög kapacitet-
- men när den varfärdig, våren 1943, markerade det inledningen-
- på den fas i lägrets historia som skulle göra platsen historiskt ökänd.
Detta symboliserades av ankomsten av en ny medlem till läkarteamet.
Överstelöjtnant.
En man som skadats under strider vid östfronten-
- och som tilldelats Järnkorset för djärvhet.
Hans namn skulle få mycket dåligt rykte.
Översättning: OrdioVision, 2006